|
|
![](../grafik/old/grafik-roed/spacer.gif) |
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
Mol eller dur?
Af DORTE SCHMIDT-JØRGENSEN
5 x 2 leverer et dystert udsagn om kærlighedens muligheder.
Den er moden, intelligent og velspillet, men tilbyder ikke en enigmatisk
oplevelse a la Swimmingpool (2003). Det er svært helt at
blive skuffelsen kvit efter gennemsyn af Ozons nyeste opus.
Historien og universet
Francois Ozons nye film er historien om en kærligheds fødsel
og død. I fem highlights følger vi parret Marion og Gilles: Deres
møde og bryllup, fødslen af deres fælles barn, et krisepræget middagsselskab
og endelig skilsmissen. Så langt er 5 x 2 ret almindelig, men
Ozon vælger at præsentere scenerne i omvendt kronologisk rækkefølge.
Den allerførste scene foregår hos en notar, der oplæser parrets skilsmisseaftale
- og determinismen kaster således lange mørke skygger ind over resten
af filmen. Hvilke konsekvenser, dét har for filmoplevelsen, er i høj
grad til diskussion. Lad os dog først runde miljøet og dets figurer.
Vi bevæger os i et moderne middelklasse pariser-miljø, hvor serielt
monogami og kønnenes ligestilling er en selvfølgelighed, holdningen
til seksuel orientering er liberal osv. Der er således intet spektakulært
eller fremmedgørende i kulissen. Personerne er karismatiske uden
at være glansbilleder, og filmen markedsføres med kodeord som håb,
kærlighed, drømme, lidenskab og smerte. Identifikationspotentialet
skulle på alle måder være optimalt. |
|
![](side08/5x2_manchet.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Det er med forventninger om en love story,
at tilskueren lokkes til.
![](side08/5x2_1.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Valeria Bruni-Tedeschi som Marion og Stéphane
Freiss som Gilles.
|
|
|
|
|
|
|
|
Stereotyper
Og så alligevel ikke, for filmen ophober nemlig så mange stereotyper
i sin persontegning, at irritationen lige så stille trænger sig
på. Skuespillerne gør det ellers virkelig godt. Valeria Bruni-Tedeschi
spiller Marion med en blanding af reservation og stærk lidenskab,
der især kommer til udtryk, når hun danser: Selvbevidst, sensuel,
flirtende og reserveret udstråler hun en form for 'defensiv erotik'.
Men når passiviteten gentager sig og bliver et generelt karakteristika
for filmens kvinder og kvindelige personer, bliver det trættende.
Marion (og eks'en Valérie) klæder sig konsekvent ikke af foran Gilles,
de er ukomfortable ved egen nøgenhed, og deres seksualitet er passiv,
mens Gilles' er aggressiv grænsende til det voldelige, Gilles' homoseksuelle
bror lader sin kæreste gå i byen og feste, mens han selv sidder
forsmået tilbage og forsøger at opretholde facaden.
De stereotype kønsbilleder bliver også for meget, da Gilles ikke
kan tackle at blive far og derfor værger sig ved at møde op og støtte
Marion gennem den rædsomme fødsel af deres fælles barn. Det hjælper
ikke meget, at vi allerede har set ham tage sig godt og kærligt
af sønnen i en tidligere scene. Forestillingerne om, hvad hhv. kvinder
og mænd repræsenterer og indeholder, bliver en kende for firkantede
og banale. |
|
![](side08/5x2_bryllupsdans.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Kun da hun danser ved sit eget bryllup
og efterfølgende kysser Gilles, synes Marion helt til stede. Reallyden
og den diegetiske musik trænges tilbage og åbner en lomme af tosomhed.
Rosenblade daler pittoresk og understreger lykkeboblen (som vi ved
vil briste). Filmen er generelt selektiv i sin brug af musik. |
|
|
|
|
|
|
|
Synd er det, for også Stéphane Freiss leverer varen
i rollen som Gilles. Tiltrækkende og maskulin, sensitiv og øm. Hans
næsten strindbergske giftighed under middagen i filmens andet kapitel
fænger. I en effektiv krydsklipning af close ups fortæller han gæsterne
om en fest hos bekendte, der udviklede sig til gruppesex - og hvor
han, men ikke Marion, valgte at deltage. Imens han beretter detaljeret,
iagttager han nøje Marions reaktion. Hun sidder på den anden side
af bordet, og efterhånden som fortællingen skrider frem, stiger
tårerne i hendes øjne. Uden at hun dog bryder sammen. En sådan scene
ansporer tilskueren til at gætte på, hvad der er sket i den mellemliggende
periode, som vi ikke kender noget til, for Gilles' motiver bunder
åbenlyst i en eller anden smerte, ikke i ondskab. Det er én af de
scener, hvor filmens strategi synes at lykkes.
Den bagvendte narration
Den omvendte kronologi er nemlig ikke, som man umiddelbart kunne
tro, inspireret af instruktørkollegaerne Christopher Nolans og Gaspar
Noés voldsomme narrativer, men derimod af et TV-drama fra 1986 af
Jane Campion. I Two Friends fortælles historien om et venskab
mellem to piger. Ozon:
"Stories told backwards often generate a kind of suspense: you're
waiting for the final revelation. In Campion's film the sole revelation
was that the two women did not come from the same social background.
I was touched by this approach to friendship, which has us reliving
the relationship backwards to the point where we almost forget
that the two characters are destined to part ways. You're given
a space within which to believe in their friendship again. This
immediately stuck me as an ideal way of telling a love story."
(fra Press Kit)
Hensigten er altså ikke suspense, men at skabe en fortælling, der
genererer tro på kærligheden på trods af vores merviden: "I even
hope that the last shot of the film leaves people with the desire
to relive the couple's story, to believe in it again. I was compelled
by this paradox between the story's backwards construction, with
its dark, "irreversible" quality, and the progression
toward an ending that, in appearance, is luminous even optimistic."
(ibid.)
Men netop manglen på suspense - omend af en anden form - synes
et af filmens problemer. Til forskel fra Memento og Irreversible
afføder det omvendte narrativ ikke mentalt arbejde med at få filmen
til at gå op. Med ganske få undtagelser afholder de betydelige tidshuller
i filmens fortælling ikke tilskueren fra at læne sig tilbage. Ozon
vil ellers gerne have, at tilskueren her kommer på banen med egne
forestillinger og erfaringer. Men er 5 x 2s lakuner overhovedet
interessante at fylde? Mange vil helt sikkert svare nej og mene,
at den yder for lidt modstand - rummer for lidt gåde.
Filmen synes også at demonstrere, at den baglæns filmfortælling
ikke længere er en attraktion i sig selv. Den kan anvendes fuldkommen
traditionelt. |
|
![](side08/5x2_gilles.jpg)
![](side08/5x2_marion.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Blikke mellem Gilles og Marion ved middagsselskabet.
|
|
|
|
|
|
|
|
Melankolsk styrke
Når Ozon fremhæver tro og optimisme, kunne det være af reklamehensyn,
for filmens gør sig faktisk bedst i de melankolske dele, ikke i
de lyse og lykkelige. Således er det helt klart de første to dele
med hhv. skilsmissen og før omtalte middagsselskab, der fremstår
stærkest i såvel form som indhold.
Første kapitel, hvor den verbale, følelsesmæssige og kropslige
kommunikation mellem de to er gået helt og aldeles i stykker, domineres
af støvede dystre farver, fx på hotelværelset, hvor de siger endeligt
farvel ved at gå i seng med hinanden en sidste gang. Her fylder
de blågrønne vægfladers tristesse til tider mere end personerne.
En mængde ting understøtter: Den næsten stumme lydside, kompositioner,
der konstant understreger brud og adskillelse, samt blikretninger,
der aldrig mødes. Dertil også en konstant påfaldende ironisk framing
af vielsesringene, som begge stadig bærer. |
|
![](side08/5x2_hotel.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Det blågrønne, brune, og rustfarvede interiør
med en ironisk skovsø over sengen.
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
![](side08/5x2_blik3.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Tre frames fra filmens første kapitler -
og forholdets sidste. |
|
|
|
|
|
|
|
Misantropien brænder igennem. Også ved filmens slutning
i den allersidste indstilling, som Ozon ovenfor kalder "luminous
even optimistic". Marion og Gilles går side ved side ud i vandet
mod solnedgangen, og lærredet overmættes næsten af det varme gule
lys. I begyndelsen af dette sidste (eller første) kapitel har vi
dog set Gilles i en lignende situation med eks'en Valérie. Man konkluderer
instinktivt, at Gilles blot har udskiftet en (svømme)partner med
en anden - og at også det nye forhold til Marion vil løbe ud i sandet.
Der er andre handlingsmæssige og kompositoriske gentagelser, der
understreger forholdets traurige determinisme, som fx den passive
seksuelle rolle såvel Marion som Valerie har i forhold til Gilles
og deres ens attituder, når de siger godnat og demonstrativt vender
ham ryggen. Det er den serielle monogami, der cementeres, ikke drømmen
om livslang kærlighed. Det faktum må man måske sluge, men at de
forskellige forhold til og med ligner hinanden så meget er ikke
noget tiltrækkende endsige optimistisk scenarie. |
|
![](side08/5x2_slut.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Måske peger indstillingens varighed og lys
i retning af noget optimistisk: Et nyt potentiale. Men den har også
en tvillingeindstilling ca. 15 min. før, og dens spor skræmmer. |
|
|
|
|
|
|
|
5 x stil
Som det fremgår, er der stilmæssigt langt fra begyndelsens dystre
hotel til slutningens solbeskinnede strand. Denne forskel er resultat
af et bevidst eksperiment med stilarter. Ozon siger selv, at han
bevægede sig fra Bergman til Lelouch:
"I (..) wanted each episode to reflect a different style
of cinema. We start with an intense psychological drama, then
move into the second part, which is more socially anchored, in
the tradition of French cinema. For the wedding, American films
were my reference, and for the couple's initial encounter I aimed
for something along the lines of Rohmer's summer films. I wanted
the film to evolve in such a way that the tone and issues would
change from chapter to chapter." (ibid.)
Den side af filmen er godt tænkt og realiseret, og umiddelbart
synes det ikke at være den heterogenitet, der hindrer filmen i at
lykkes.
Tredje del, hvor sønnen Nicolas kommer for tidligt til verden,
hæfter Ozon ikke selv en stil eller genre på, men det er måske fordi,
det er et 'transit' kapitel, der er lidt af hvert. Den byder på
en lang række reflekterende og adskillende flader: Glasdøre, bilruder
og et væld af vinduer, der selvfølgelig demonstrerer den afstand,
der er ved at opstå mellem hovedpersonerne. Det er uhyre symbolsk,
at begge er afskåret fra fysisk kontakt med Nicolas, men henvist
til at betragte ham på afstand gennem kuvøsens glassider og hospitalsstuens
armerede rude.
Samtidig markerer de mange gennemsigtige døre og vinduer også,
at denne del er overgangen fra en tilstand til en anden. I diametral
modsætning hertil står afslutningen på det første kapitel og filmens
egentlige slutbillede: En tyk, metalblank og uigennemsigtig elevatordør,
der lukker i og markerer Marions definitive sortie.
Vi bevæger os altså i et på alle måder visuelt gennemtænkt univers.
Om man finder det fortænkt må være en smagssag.
Skæv musik
Og så mangler vi kun musikken, der som antydet er anvendt meget sparsomt.
Til gengæld er den ret interessant. Den 'stritter' nemlig lidt.
Det første musikstykke, man for alvor bider mærke i, er en overordentlig
følelsesfuld serenade på italiensk. Billedsiden udgøres af omtalte
elevatordør. Forud er scenen på hotelværelset og mødet hos notaren.
Efter følger andet kapitel, der åbner med et close up af den cirka
toårige Nicolas.
Den italienske herrestemme rammer én off garde. Følelserne på lærredet,
der har nået frysepunktet, forstyrres og rystes af sangen, der repræsenterer
en fuldstændig modsat stemning. Samtidig er musikkens højstemte
modus påfaldende. Resultatet er mildest talt forvirrende, og undertegnede
trak da også en smule på smilebåndet. Noget tilsvarende opleves
også senere i filmen, og det er de momenter, man pludselig husker
på, at 5 x 2 er lavet af samme mand som den gådefulde Swimmingpool
og den bizarre Huit Femmes (da. 8 kvinder - og et
mord)
Denne gang har han lavet en ganske anden film. En meget voksen
film, der både vil spille i dur og mol, men er klart bedst til det
sidste. Af en kærlighedsfilm at være efterlader den ikke meget håb.
Se den for den første halvdel og for skuespillets skyld, men forvent
ikke en pirrende og anderledes fortælling. |
|
![](side08/5x2_sommer.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Parret, da forelskelsen er en realitet -
og øjnene mødes. |
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
|
|
|
|
|
|
|
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
|
|
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
|
forrige side | næste
side ![](../grafik/old/grafik-brun/pilright-black.gif) |
|
|
|
![](../grafik/old/grafik-roed/spacer.gif) |
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|