|
|
![](../grafik/old/grafik-roed/spacer.gif) |
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
Rænkespil
Af JAKOB ISAK NIELSEN
Rundt omkring i de danske biografer kan man stadig nå at fange
Kongekabale, men siden 21. februar har man ligeledes kunnet
anskaffe sig sidste års største danske biografhit på DVD. Hvis muligheden
byder sig, er der stadig god grund til at nyde denne æstetisk velfunderede
filmfortælling i biografen, men DVD-skiven kan varmt anbefales.
For fire måneder siden efterspurgtes det i en leder på disse
sider, at mere af den danske filmhistorie ville blive udsendt på DVD.
Der efterspurgtes ligeledes større ambitioner vedrørende skivernes
ekstramateriale. Implicit i denne leder lå der en opfordring til at
anskue DVDen som mere end et teknisk forbedret lagrings- og præsentationsmedium,
men slet og ret som et andet produkt. Til dette produkt knytter der
sig en anden tilskueroplevelse, og på godt og ondt er DVD-udgivelser
i fuld færd med at etablere egne standarder og konventioner. Visse
af dem har naturligvis allerede fået deres refleksive spin som eksempelvis
Onkel Stewarts "fiktive" kommentarspor på Terkel i knibe. DVD-udgivelsen
af Kongekabale er et godt eksempel på en skive, som vitterligt
er et andet produkt end et sølle videobånd, og så er det på coveret
anførte salgsargument "AFSLøRENDE EKSTRAMATERIALE" egentlig ikke udgivelsens
største force. Filmen er produceret af Nimbus og distribueres af Egmont/Nordisk.
Historien
Selve filmen fremstår stadig som en effektfuld politisk
thriller. Den tager sit udspring i en drabelig ulykke, som rammer
lederen af Danmarks største parti. Ulykken sker blot 11 dage før
et folketingsvalg, som han står til at vinde. Den politiske dagsorden
ændres radikalt, og den unge og idealistiske Christiansborgjournalist,
Ulrik Torp (Anders W. Berthelsen), vikles ind i en indædt magtkamp
mellem magtmennesket Erik Dreier (Søren Pilmark) og "den stærke
men følsomme" Lone Kjeldsen (Nastja Arcel) om formandsposten i partiet
- en magtkamp der med stor sandsynlighed også kommer til at gælde
posten som landets nye statsminister.
|
|
![](side10/cover.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Kongekabale (2004). Prod.: Nimbus, dist.:
Nordisk / Egmont. |
|
|
|
|
|
|
|
Film - nu med billeder!
Hvis læseren vil tillade en digression, så vil jeg henlede opmærksomheden
på en debat, der verserede i efteråret 2004, da Kongekabale
fik premiere. Den 29. september 2004 - et par dage efter pressevisningerne
på filmen, men et par dage før premieredatoen den 1. oktober - blev
der på Filmlands chatforum oprettet et indlæg fra redaktionen med
overskriften "Visuelle danske film søges". Debatten blev skudt igang
med disse spørgsmål: "Hvad synes du om, hvordan dansk film ser ud?
Behøver det at gå ud over billedsiden, at den gode historie er i
centrum i dansk film? Og trænger vi i det hele taget til nogle mere
visuelt orienterede instruktører herhjemme?" Ret beset bør spørgsmålene
nuanceres, før de giver mening. I langt de fleste traditioner for
filmproduktion udspringer en films visuelle stil af hvilken
historie, man har valgt at viderebringe til tilskueren - om det
så er den såkaldt "gode historie" eller ej.* I så fald kunne man
enten beklage sig over, at danske film ikke i tilstrækkelig grad
udnytter den visuelle palette, som fortællingerne indbyder til,
eller man kunne efterlyse nye fortællinger og genrer, som kastede
en mere påfaldende billedæstetik af sig. I et tredje scenarium kunne
man måske efterlyse, at man i dansk film slet og ret nedtonede fortællingen
til fordel for andre henvendelsesformer - eksempelvis attraktionsæstetik
eller dekorativ æstetik - og derved lagde op til andre former for
tilskuerengagement end indlevelse i fortællingen og karakterernes
univers.
|
|
*Dogmefilmene er et særligt komplekst
tilfælde, men også her har det jo vist sig, at den specifikke visuelle
(og auditive) dogmestil i en vis udstrækning udgår fra de forskellige
historier, som tilskueren bliver præsenteret for. I Idioterne
bliver der unægteligt spasset mere med filmsproget end i Mifunes
sidste sang, men det stemmer netop overens med de to meget forskellige
dramaer, som Lars von Trier og Søren Kragh-Jacobsen har valgt at viderebringe
til os. |
|
|
|
|
|
|
|
For mig at se skal den visuelle fornyelse i dansk
film ikke blot komme af større lyspakker, dyrere scenografi, SpaceCam
og CGI-tung postproduktion. En væsentlig grund til dansk films succes
er vel netop, at man har haft et realistisk forhold til hvilke konkurrencedygtige
historier, der kan kan produceres for de penge, man kan stable på
benene til en dansk film. Med gennemsnitlige budgetter omkring de
10 mio. kroner er diverse Blockbuster-genrer naturligvis ringe stillet.
Hvornår er der eksempelvis sidst blevet produceret en vellykket
dansk science-fiction film? Fantasy, katastrofefilm, action-spektakler
og musicals ser det heller ikke for godt ud med, selvom den modige
Regner Graasten gjorde et stilistisk set ambitiøst forsøg med sidstnævnte
genre i Askepop.
|
|
Jens Ravns Manden der tænkte
ting (1969) var vel den sidste vellykkede danske science-fiction
film, men skal vi ikke helt tilbage til Himmelskibet fra
1917 for at finde et eksempel, som også var en publikumssucces?
Okay, lad os for en god ordens skyld tage Dancer in the Dark
(2000) med som en dansk musical, selvom den i høj grad havde
et internationalt hold både foran og bag kameraet. |
|
|
|
|
|
|
|
Andre uudnyttede genrer og subgenrer ligger mere
til højrebenet, og den politiske thriller er én af dem. Derfor bør
man i virkeligheden takke teamet bag Kongekabale for at have
beriget dansk film med et veludført genrestykke, som sågar har solgt
godt en halv million biografbilletter. Nu kan vi altså skrive politisk
thriller til listen af genrer, som vi er leveringsdygtige indenfor.
Hurra for bruttonationalproduktet og alsidigheden i dansk film!
Det mærkværdige ved Filmlands kritiske bemærkninger til visualiteten
i dansk film er jo, at Kongekabale netop bevæger sig ad nye
generiske grene, som motiverer et særegent billedsprog og en ekspressiv
æstetik, hvor scenografien og fotograferingen er markante fortællemæssige
redskaber. |
|
Kongekabales samlede budget var
16,8 mio. kr (kilde: www.kongekabale.dk) |
|
|
|
|
|
|
|
Stiv pik og forsidedrømme
En DVD-udgivelse giver god mulighed for at dvæle ved iscenesættelsen
af enkelte scener. Se eller gense fx den berømte interviewscene
mellem den drevne formandsaspirant Erik Dreier (Søren Pilmark) og
vores idealistiske hovedperson - den nymøntede Christiansborgjournalist
Ulrik Torp (Anders W. Berthelsen) - og bemærk, hvorledes de to karakterer
er placeret i billedfeltet i skudvekslingen mellem de to. Her på
Dreiers kontor får Torp naturligvis sæde under Dreier i en
lædersofa, og der klippes mellem nakkeskud, hvor vi ser karaktererne
hhv. til højre og venstre i billedrammen*. Mens nakkerne er placeret
nærmest identisk fra indstilling til indstilling, så er der en markant
forskel på, hvorledes Torp og Dreier fylder det resterende billedfelt
ud. Ved indstillingerne med Torp i frontal (filmet en anelse fra
oven) efterlades der et betragteligt rum tomt til højre for ham,
mens Dreier (filmet en anelse fra neden) fylder billedfeltet ud
med sine tilbagelænede brede skuldre. Disse små detaljer i billedkompositionen
er med til at understrege Dreiers dominans i rummet - i overordnet
forstand Christiansborg - mens Torps fremtoning virker speg (fig.1-2).
Det er ligeledes symptomatisk for, hvorledes filmens rumlige artikulation
ikke blot danner ramme om fortællingen, men er et medfortællende
stilistisk virkemiddel.
Det krævede en del filmteknisk snilde at skildre den lille journalists
ydmyge placering i magtens korridorer, for holdet fik ikke lov at
filme på det rigtige Christiansborg.* Overvejelser som disse samt
meget andet diskuteres på DVD-skivens kommentarspor. Ud over instruktøren
medvirker også Rasmus Heisterberg, som har været med til at skrive
manuskriptet til filmen. Ydermere deltager forhenværende spindoktor
for Anders Fogh, Henrik Qvortrup.
Af måden, Heisterberg og Arcel supplerer hinanden på, kan man fornemme,
at det er et makkerpar, man har i øregangene. Heisterberg er en
god sparringspartner, fordi han ofte kontekstualiserer Kongekabale
i forhold til andre film, genrer og instruktører, som har været
inspirationskilde. Ikke overraskende afslører Heisterberg Michael
Mann som én af Arcels stilistiske inspirationskilder, mens flere
aspekter ved historien sender et venligt nik til 70ernes politiske
thrillere. |
|
* Filmforskeren Steve Neale
ville kalde disse indstillinger for "over-the-disposable-shoulder
shots", fordi forgrundsfiguren meget passende kan klippes ud i en
4:3-versionering til TV. I denne udgivelse er Scope-formatet og
dermed forgrundsfiguren bevaret, selvom man på de fleste TV-skærme
desværre ikke kan undgå at få et billede, der er beskåret en anelse
i siderne.
![](side10/fig-1.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Fig.1. Prod.: Nimbus, dist.: Nordisk /
Egmont.
![](side10/fig-2.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Fig.2. Prod.: Nimbus, dist.: Nordisk /
Egmont.
*Overvejelser over denne for filmen centrale lokation får særlig
behandling i et interview med filmens scenograf Niels Sejer. Scenografens
hverv hører ikke til de mest eksponerede, og det er en stor fornøjelse
at høre en dansk filmteknisk medarbejder tale om sin metier. |
|
|
|
|
|
|
|
I det hele taget er det interessant at høre Arcel
og Heisterberg diskutere dramaturgiske overvejelser: skulle Torp
have en far? Starter filmen for statisk? Er det i orden, at filmen
ændrer karakter i tredje akt ved at journalisterne Moll og Torp
slår sig sammen for at fælde Dreier? Angående sidstnævnte, så er
det faktisk én af de dramaturgiske forskelle i forhold til en film,
som Kongekabale ellers trækker tunge veksler på: Alan J.
Pakulas Alle præsidentens mænd (1976). I Pakulas film bliver
Woodward (Robert Redford) og Bernstein (Dustin Hoffman) allerede
bragt sammen ved første dramatiske vendepunkt, mens Arcel og Heisterberg
bruger Torp og Moll-makkerskabet til at få filmens sidste tredjedel
op i et højere gear. Hvad angår filmens indledning er det vidunderligt,
at Arcel påpeger aspekter i filmen, som han ikke er helt tilfreds
med, bl.a. at filmen begynder for langsomt. Det er ligeledes sympatisk,
at han erkender sin oprindelige skuffelse over afviklingen af Aksel
Bruuns (Jesper Langberg) biluheld, som langt fra var så dramatisk,
som stuntmanden havde stillet ham i sigte. Sympatisk, men ifølge
denne anmelders sensibilitet ikke korrekt. Filmen fængsler jo netop
pga. iscenesættelsen af biluheldet, som er et af de mest effektfulde
billeder i ny dansk film. Skumringsbilledet af ulykken vises i slow-motion;
en lastbil skubber partiformandens bil på tværs af billedfeltet,
mens glasskårene danser over mod kameraet. Holdet har virkelig skabt
en dragende tidslomme, og dér fra har filmen grebet om tilskueren.
Så gør det ikke så meget, at de efterfølgende karakterintroduktioner
bliver spredt ud over et par ekstra minutter. Man kan dog allerede
glæde sig til indledningen på Arcels næste film for at se, om han
samler sine karakterer på én lokation og qua kombineret kran- og
Steadicambevægelser præsenterer sit ensemble i en tre minutter lang
paradeindstilling. Det ville i hvert fald holde tempoet højt.
Spindoktorerne
Blandt ekstramaterialet er der et kort, men informativt interview
med forhenværende spindoktor Nielse Krause-Kjær, hvis bog Kongekabale
har dannet udgangspunkt for filmen, men overraskende nok er det en
anden forhenværende spindoktor, Henrik Qvortrup, som er medkommentator
på filmen. Ens umiddelbare overraskelse fortager sig dog, da Arcel
i en kort featurette, Virkelighedens Kongekabale - Inspirationerne
til filmen, løfter sløret for, at Erik Dreiers karakterskildring
er baseret på vor nuværende statsminister [ - ikke mindst dokumentaren
Fogh bag facaden, som holdet havde for sig under forarbejdet
til filmen.] Da Qvortrup var spindoktor for Fogh i tidsrummet 1997-2000,
er det nærliggende at holde filmens kyniske manipulerende spindoktor,
Peter Schou (Lars Mikkelsen), op imod netop Qvortrup. Qvortrup taler
ud fra sine egne erfaringer og er absolut ikke sky for at cementere
mange af filmens rænkespil, om end han dog mener at være mere sympatisk
end filmens spindoktor.
Det er både underholdende og informativt at inddrage den politiske
virkelighed set fra en forhenværende spindoktors synspunkt, men
efter min smag fylder Qvortrups kommentarer en tand for meget. Til
tider antager kommentarsporet karakter af et interview med Qvortrup
inklusiv kommentarer om hans job som chefredaktør for Se og Hør.
TV-sendefladen har i forbindelse med Folketingsvalget budt på adskillige
"politisk strategi-programmer" - altså programmer hvori der diskuteres
politisk (holdnings-)strategi frem for politiske holdninger - så
jeg ville egentlig hellere have lyttet mere til, hvad Arcel og Heisterberg
havde at berette om filmens tilblivelse. |
|
Aksel Bruun er i filmen Midterpartiets
ubestridte leder og statsministerkandidat. |
|
|
|
|
|
|
|
Fire nuancer af blåt
Såvel Arcel som Heisterberg roser med rette filmens fotograf
Rasmus Videbæk, der i samarbejde med det øvrige hold har frembragt
nogle spektakulære billeder. Særligt betagende var det at se spændet
mellem supertotaler filmet i fugleperspektiv og ultranærbilleder
(fig.3-4). Supertotalerne er absolut forankret i den politiske thriller
som genre - især som den udfoldede sig i 70ernes USA - men det fastfrosne
næsten monokrome nærbillede, som vi præsenteres for af Torp sent
i filmen, kan jeg ikke mindes at have set mage til i dansk film.
Det er dog ikke blot den æstetiske sans, som imponerer. Det er simpelthen
vidunderligt at se billedsiden brugt ekspressivt og medfortællende,
som det var tilfældet i den gode gammeldags amerikanske kvalitetstraditionen
i halvfjerdserne, hvor instruktører som Pakula, Sidney Lumet, Sidney
Polack og fotografer som Gordon Willis, Owen Roizman og Conrad Hall
ganske vist lavede klassiske genrefilm, men gjorde det med intelligent
omtanke for de stilistiske virkemidler, som bedst underbyggede deres
fortællinger.
I Kongekabale ser man blandt andet, hvorledes belysning
og facader bruges til at give én bestemt karakter i billedrammen
en særskilt beskrivelse. Bemærk eksempelvis, hvorledes lyset netop
kun falder på dele af Lone Kjeldsens ansigt (Nastja Arcel) ved Midterpartiets
møde umiddelbart efter Aksel Bruuns uheld og dermed adskiller hende
fra gruppen på en måde, der får os til at fornemme hendes sårbarhed;
bemærk også måden, hvorpå Vestgaard (Jens Jørgen Spottag) placeres
bag en glasfacade, da Dagbladets redaktionen ser TV-interviewet,
som fælder Dreier (fig.5-6). Naturligvis lægger Jens Jørgen
Spottag ansigt til, men glasfacaden og belysningen formeligt iklæder
ham et ligblegt udtryk, idet han ser sin fælde fældet. Den medfortællende
billedæstetik ligger ofte på grænsen til at blive fortænkt og akademisk,
men det synes jeg kun er tilfældet en enkelt gang: horror-belysningen
af Dreier, da han beretter om Aksel Bruuns død til et pressemøde,
er tæt på det karrikerede.
Hvis man må have en enkelt anke angående scenografien og fotograferingen,
så gælder det anvendelsen af blå farvetoner, som anvendes hyppigt
igennem filmen såvel som på plakater, covers og andet reklamemateriale*.
Man skulle næsten tro, at Dreiers kongeblå skjorte var
blevet hængt op foran lyskilderne, og det er faktisk befriende,
da vi sent i filmen bevæger os ud i et solbeskinnet skovbryn.
En malplaceret silver-farvet personbil i scenariet lader os dog
hurtigt vide, at dette naturskue vitterligt er for godt
til at være sandt. Dernæst glider kameraet hen imod
bilen og lokaliserer først en slange fra udstødningen
ind i bilen og siden Mads Kjeldsens (Lars Brygmann) livløse
ansigt mod forruden. Vores åndehul viser sig at være
hans sidste hvilested. Det er tydeligt, at der ligger en bevidst
farve- og belysningsstrategi bag, men åndehullerne er for
få, og derfor ender man med at blive en smule træt af
det blå skær og sidder tilmed med en fornemmelse af,
at tonen overdøver dramatiske nuanceforskelle scenerne imellem.
Guldkornet
Når vi nu taler om covers og filmplakater, så må man endelig
ikke glemme at kaste et blik på et lille undseeligt guldkorn blandt
ekstramaterialet, nemlig præsentationen af ti forskellige versioner
af filmens plakat og medfølgende kommentarer til, hvorfor de ni blev
kasseret og den sidste blev valgt. For enhver, der er interesseret
i genreforhandling, er dette et must, og så er det særdeles velegnet
som undervisningsmateriale.
Slutteligt skal udgivelsen også roses for at have såvel engelske,
finske, norske, svenske som danske undertekster. Endelig en dansk
DVD-film man kan sende til sine venner i udlandet. |
|
![](side10/fig-3.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Fig.3. Prod.: Nimbus, dist.: Nordisk /
Egmont.
![](side10/fig-4.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Fig.4. Prod.: Nimbus, dist.: Nordisk /
Egmont.
![](side10/fig-5.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Fig.5. Prod.: Nimbus, dist.: Nordisk /
Egmont.
![](side10/fig-6.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Fig.6. Prod.: Nimbus, dist.: Nordisk /
Egmont.
* En kølig grøn tone, a la den
man kan se anvendt i Jacques Tatis Playtime (1967), anvendes
også hyppigt i filmen, mens man skal lede langt efter røde
farvenuancer.
![](side10/fig-7.jpg)
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif)
Fig.7. Prod.: Nimbus, dist.: Nordisk /
Egmont.
|
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
|
|
|
|
|
|
|
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
|
|
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|
|
forrige side | næste
side ![](../grafik/old/grafik-brun/pilright-black.gif) |
|
|
|
![](../grafik/old/grafik-roed/spacer.gif) |
|
![](../grafik/old/grafik-brun/spacer.gif) |
|